- Станах, станах, станах.
Ерън,
какво, по дяволите, става?
- Засечени сме и се целят в нас.
- Умиротворители?
- Не,
те.
- Кои са те?
- Не знам, Крайтън.
Корабът им е доста повреден,
и комуникационният им канал не работи.
- Изпратихме ли вече съобщението, "Не стреляйте по нас, жалки сме"?
- Това е първото нещо, което опитахме, но още се целят в нас.
- Какво сме направили, за да ядосаме тези момчета?
- Нищо, за което да знаем.
- Райджъл, свързах още един кабел,
защитният екран проработи ли?
- Не,
все още отчита само 50 процента мощност.
Размърдай се, Д'Арго,
не искам да умра, само защото си прекалено бавен.
- Ако можеш да се справиш по-добре, слез тук ваше нисочество
и го направи. А сега ми подай още един кабел!
Можем само да се надяваме, че Заан ще успее да ги спре.
- Заан?
Заан е на кораба им?
- Пилот,
скачих се автоматично и се приближавам към това,
което мисля, че е командната им зала.
Обаче, тук няма никой.
- Все още сме под прицел, Заан.
Може би оръжията им са автоматизирани.
Трябва да намериш начин, да не им позволиш да стрелят.
- Ще се опитам, Пилот.
- Никога...
няма да се предам.
Трябва...
да ме унищожиш.
- Не съм тук, за да те нараня.
Аз съм делвийска Пау, жрица.
Мога да премахна болките ти, ако ми позволиш.
- Защо ми помагаш?
Твоят кораб...
ни нападна.
- Не сме ви нападали.
- По-малкият ви кораб го направи.
Капитанът му го нарече...
Талин.
- Талин е направил това.
Затова ли се прицелихте в нас?
- Да.
- Трябва да ми повярваш,
не сме пращали Талин да ви атакува.
- Защо да ти вярвам?
- Можеш да ни сканираш. Ние сме мирен кораб.
Нямаме никакви оръжия.
- Никакви
оръжия?
- Нищо.
- Йоз!
Нямат оръжия.
Унищожи кораба им.
- Моя е...
- Господарю,
реакторът ни не е достатъчно мощен.
Можем да стреляме само веднъж, ако...
- Нямаме избор.
- Д'Арго,
не познавам кораба им,
но ми се струва, че акумулират енергия за стрелба.
- Трябва ми още един кабел, сега!
- Идва!
- Райджъл,
сега!
- Мамка му, това не е възможно.
- Какво по дяволите става?
Това е моето тяло.
Аз съм Ерън.
Ти кой си?
- Аз съм Крайтън.
- В името на хинерийските богове,
аз не съм себе си!
- Казвам се Джон Крайтън,
астронавт...
удари ме радиационна вълна,
изстрелях се през червеева дупка
загубен съм в далечната част на вселената,
на кораб,
жив кораб пълен със странни извънземни форми на живот
помощ... Моля, чуйте ме
има ли някой, който може да ме чуе?
Преследва ме луд военен командир
Правя всичко което мога.
Просто търся начин да се прибера у дома.
- Какво правиш в тялото ми?
- Не знам.
- Но това е моето, моето, моето тяло.
- Знам, а това е моето тяло.
- По дяволите!
Погледни го!
Виж на какво приличам!
- Ти?
Аз изглеждам като... като Райджъл.
Ти кой си?
- Аз?
Аз съм Крайтън.
Сега,
просто ще трябва да... помислим малко и да
се опитаме да разберем, какво ни се случи.
Това е халюцинация на нечий болен мозък.
Искам си тялото обратно!
Пилот!
- Райджъл, просто се успокой.
- Няма да се успокоя! Пилот, защо не отговаряш?
Пилот!
- Ерън, нали?
- А ти какво си мислеше?
Разбира се, че съм аз, Джон.
- Добре, знам, че това е лудост, но трябва да се концентрираме.
- Погледни ме!
Нямам ръце.
Виж това.
- Ерън,
концентрирай се.
Трябва ми помощта ти.
Не знам, какво ни се случи,
даже не знам, дали е истина.
- Изглежда доста истинско!
- Млъкни, пухчо.
- Но знам, че ни атакуваха и по време на атаката защитният екран...
- Точно така, аз съм луд. - ... не беше включен
на пълна мощност. Така че, трябва да го включим
на пълна мощност. - Аз сънувам. Точно така, спя и сънувам.
Ще се събудя в кралската си спалня, заобиколен
от наложниците си и всичко ще е наред.
- Райджъл, чуй ме.
- Няма да те слушам, ти си измислица.
Плод на въображението ми.
- Просто супер!
- Това беше истинско.
- Като тримата глупаци сме. Удрям сам себе си.
- Който и да си ти,
искам си тялото обратно.
- Всички си ги искаме, приятелю, всички.
- Този кораб трябва да е стрелял по нас с някакво разменящо мозъците оръжие.
- Не знам как, но някак си се оказах в твоето тяло, Райджъл.
- Но защо?
Защо ще искат да си разменяме телата?
Защо?
- Не знам.
Но ако това е някакъв извратен експеримент,
ще ги накарам да си платят.
Пилот?
Пилот!
- Пилот, събуди се! Помогни ми!
- Моя?
Моя, къде...
къде си?
- Тук си е.
Пилот, погледни ме!
- Какво...
какво стана?
- Уцелиха ни с някакво оръжие.
Но не стреляха повторно. Нямам представа защо.
- Кой си ти?
- Това съм аз,
Д'Арго.
- Д'Арго?
- Нещо се случи с нас.
Всички бяхме разменени.
Ти беше засегнат най-зле.
Припадна, помислих, че си умрял.
- Ти си...
Д'Арго.
Тогава ти кой си?
- Чиана.
- Всичко се разпада.
Не знам какво да правя тук, Пилот.
- Ще умрем, нали?
- Млъкни, Чиана.
Все едно в главата ми има милиони звуци.
- Това е...
Моя.
Ти изпълняваш много функции.
- Не мога да чуя нищо конкретно, Пилот.
Чувам само шум и не мога да го контролирам.
- Какво, по дяволите?
- Какво беше това?
- Моя не може да ме чуе, и...
мисля, че започва да се паникьосва.
Слушай, Д'Арго,
ще трябва да започнеш да контролираш част от функциите.
- Не мога.
- Можеш.
Ще ти обясня как.
Не мога да мърдам краката си.
Чиана, занеси ме при Д'Арго.
Моя се нуждае от помощта ми.
- Ти излъга.
Корабът ви
има защитен екран.
Защо му е,
ако не е
боен кораб?
- Взехме го от един изоставен транспортьор, наречен Зелбиниън.
Казвам ви истината.
Вие стреляхте по невъоръжено същество.
- Тогава, защо направихте това?
- Това не сме ние.
Това е Талин.
- Тридесет души от екипажа ми...
са мъртви.
Ние сме единствените оцелели.
- Талин е генетична мутация.
Проектиран е като боен кораб.
Ние го търсим.
Моя не е като него.
- Колко време, докато оръдието ни може да стреля?
- Три часа.
- В името на Богинята.
Не ви мислим злото!
- Нека да ви заведа на Моя,
ще ви докажа, че нямаме оръжия.
- Ще се върнеш на кораба си, когато е труп.
- Благодаря ти,
Чиана.
Д'Арго,
затвори си очите.
Сега,
слушай.
Слушай през
всички звуци в главата ти.
Отвъд тях,
има
високочестотен звук.
Много слаб.
Понякога го виждам,
като цвят.
Тъмночервено.
- Да,
мисля, че го виждам.
- Добре.
Сега,
избутай всички останали шумове настрани.
Концентрирай се,
върху червения.
Това са животоподдържащите функции на Моя.
Дръж го в ума си непрекъснато.
Останалите задачи на Моя ще са окачени по този звук,
все едно е въже.
- Ще опитам.
- Това наистина ли е необходимо?
Не можеш ли да помниш, кой кой е?
- Не, Айнщайн, не мога.
Ако ни атакуват отново, трябва да знам на кого говоря.
- Пилот,
мисля, че изолирах вътрешните комуникатори.
Сега би трябвало да работят.
- Добре.
Дръж звука на въжето в ума си,
както си говорихме.
Сега,
опитай се
да изолираш
предавателните честоти.
- Добре ли си?
- Трябва да се свържем със Заан.
- Мислиш ли, че е добре?
- Знам, че кацна на Халозианския кораб, преди да стрелят.
Аз,
не...
знам,
какво е станало после.
- Имаш ли представа, защо си разменихме телата, Пилот?
- Не.
Веднага, след като осигурим минималното функциониране,
ще помогна на Д'Арго
да влезе в паметовите клетки и да ги сканира.
Но преди да се разменя,
усетих повреда във веригите на защитния екран, в нервния възел.
Нищо сериозно,
но трябва да поправим носещите кабели.
- Пилот,
не трябва ли да се тревожим, за това, как да си върнем телата?
Кой го е грижа за поправката на защитния екран?
Той не попречи на първият им изстрел, да направи това.
- Когато ни удариха,
защитният екран беше само на 62%.
Ако го направим, както трябва,
следващият път,
ще ни защити.
- Аз се захващам.
Идваш ли, Ерън?
- Наистина ли можеш да се ориентираш в този лабиринт?
- Има стотици квадранти и аз трябваше да ги науча всичките.
Според това, енергийните клетки на защитния екран, би трябвало да са...
ето там, горе.
Ти ще трябва да свършиш цялата работа, Крайтън.
Не мога да правя нищо с това.
- Добре,
проследи веригите на схемите, а аз ще видя,
дали мога да изолирам изгорелите кабели.
- Приемам
предложението ти.
Ще инспектирам Моя.
Ако е мирен кораб,
ще те освободя.
- Благодаря ти.
Моя не е въоръжена. Ще ти го докажа.
- Не, ти оставаш.
- Ако ме измамят, ти ще умреш.
- Няма да го направят.
- Позволи ми,
да съм подозрителен.
- Не мога да повярвам, че правиш това всеки ден.
Цялото тяло ме боли, от необходимостта да се концентрирам толкова.
Върша само малка част от работата ти и едвам дишам.
- Ти...
ти ще се адаптираш бързо,
Д'Арго.
- Какъв е проблема?
- Не се чувствам много добре.
- Пилот,
трябваш ми.
Недей да припадаш сега.
- Не мога да се справя без теб.
- Може...
да се наложи.
- Не!
Чакай,
има нещо...
Това е Заан.
Получавам съобщение от Заан.
- Включи я към...
високоговорителя.
Така.
- Пилот, чуваш ли ме?
Защо не ми отговаряш?
- Отговори и.
Хайде.
- Да, аз съм,
Заан.
Един вид.
Ти...
ти добре ли си?
- Да,
невредима съм.
Чуй ме,
атаката срещу Моя, не е била непровокирана.
- Нищо не сме направили.
- Знам,
но Крейс е направил.
- Той е нападнал Халозианците,
с Талин!
- Талин?
Талин е бил тук?
- Преди двадесет часа.
След това е изчезнал.
Затова са се прицелили в нас, Пилот.
Мислят, че сме тук, за да ги унищожим.
Виж,
ако успеем да докажем, че Моя няма оръжия,
те няма да стрелят отново.
Халозианският командир е склонен да дойде на борда, невъоръжен,
ако му разрешим да претърси Моя, за да докажем, че сме мирни.
- Какво мислиш?
- Нямаме...
голям избор.
Кажи и, че...
че е приемливо.
- Заан,
кажи на скапаняка, че може да дойде.
Припомни му обаче, че не сме в настроение за ебавки.
Само един номер, едно нарушение и ще го очистя.
- Какво ти става, Пилот?
- Добре съм.
Просто ги изпрати насам.
- Пилот?
Какво ти е?
Пилот? - Страх ме е.
- Крайтън, Ерън,
Пилот получава нещо като удар.
Елате тук! Елате тук веднага!
Крайтън!
Някой! Помогнете!
- Какво става, Крайтън?
- Не знам.
- Да не би Пилот да отхвърля тялото ми?
Какво ще стане с тялото ми, ако Пилот го отхвърли?
- Аз съм...
много...
много по-добре, Чиана.
Трябва да продължим да свързваме,
да се опитаме да се свържем...
с паметовата банка на Моя.
Така, че да можем да анализираме,
да анализираме оръжието, което ни размени.
- Майната им.
Не мога да го направя, Пилот.
Аз...
опитах се, но не мога да го направя.
- Ще трябва да можеш. Не искам да остана такъв, жалък Луксанецо.
- Крайтън,
Райджъл,
който и да си,
ще ти откъсна главата, ако не млъкнеш.
Чакайте,
получавам сигнал.
Халозианската совалка приближава.
- По-добре да слизаме.
Те очакват аз...
тоест ти,
да ги разведеш наоколо.
Хайде.
- Пилот,
Д'Арго, можеш ли да ми кажеш, дали е сам?
- Нямам представа, Джон.
Единственото, което знам е, че се скачва.
- О, господи.
- Какъв е проблемът?
- Чувствам, че...
нищо... просто чувствам, че...
- Какво?
- Тялото ми добре ли е, Райджъл?
- Да, добре е. Мисля че просто трябва да... ъъ
Трябва да се изпикая.
- Сега?
- Да, сега, точно сега, да.
- Не може да отидеш сега, трябва да се сдържиш.
- Не знам как да се сдържа, Чиана! Не познавам това тяло!
- Тогава върви.
Просто върви!
- Какво?
Тук ли?
- Ето там. Сега!
- Добре.
- Върви!
- Там, сега.
- Д'Арго, онзи пристигна ли вече?
- Трябва да е там всеки момент.
- Ъъ, Крайтън.
- Какво?
- Ще ми покажеш ли, как да го направя?
- О, Божичко.
Разкопчай ципа.
- Готово.
- Извади го.
Насочи го като пушка...
и стреляй.
- Правилно ли е насочен?
- Да, добре е.
- Тук е.
- Аз
съм
Так.
- Досетихме се.
Д'Арго, претърси го.
Д'Арго.
- О! Извинявай.
- Не е необходимо.
Невъоръжен съм.
- Обърни се към стената и си разтвори перцата, голямо момче.
- Къде е Крайтън?
Каза ми, че ще ми покаже Моя.
- Аз съм...
тук съм.
Господи,
това е добро!
Да, само ще прибера това и...
По дяволите!
- Прибери го и внимавай, Спарки.
- Не мога да повярвам.
Става по-лесно, Пилот.
Ти как си?
- Ако седя спокойно,
всичко е наред.
Но все още усещам, че тялото на Чиана не ме иска.
Не съм предполагал, че отново ще бъда разделен от Моя.
Все едно...
всичките ми сетива...
са изчезнали.
Не мога да виждам,
или да чувам,
или да усещам,
като преди.
- Започвам да разбирам.
Дори и беглият поглед върху това, което изпитваш, Пилот,
прави собствения ми живот, да изглежда незначителен.
- Това не е вярно, Д'Арго.
- Вярно е.
- Имам спомени за сина си, за съпруга.
Но ти си видял галактиките
и раждането на звезди.
- Но нямам
спомени за любов,
или за приятелство.
Никакви.
Ти си този, който има забележителни спомени,
Д'Арго.
- Аз вярвам.
Вярвам, че вашата Моя е мирен кораб.
- И Так ще повярва, след като я претърси.
- Може би.
Виж.
Ще ти покажа нещо.
- Аз съм капитан Крейс.
Пътуваме в мир
и молим за безопасно преминаване.
Първи Халозианецо,
защитните механизми на кораба ми се активираха.
Усещаме, че сте заредили оръжията си.
Свалете ги!
Повтарям, пътуваме в мир.
Талин!
Зареди оръдията за ответен удар.
Огън!
- Вие сте стреляли първи?
- Талин просто
се защитаваше.
- Значи Крейс е бил искрен, не използва Талин като боен кораб.
- Той можеше,
да ни унищожи.
Но избра да не го прави.
- Защо стреляхте по Талин?
- Заради нашия кодекс.
Так иска
да се издигне.
За целта трябва да отчете
убийства на вражески сили.
Колкото се може повече.
- Както можете да видите, никъде няма оръжия.
Ако ме питате, това е просто абсурдно.
В кралският ми флот,
всеки кораб имаше по сто оръдия.
- Крайтън,
стига си приказвал.
- Просто поддържам разговора, Райджъл,
така че гостът ни да види, че сме приятелски настроени същества.
Същества без оръжия.
Така, когато свърши с претърсването...
можеш да ме превърнеш обратно, нали?
- Всичко,
ще бъде
уредено.
- Много добре. Един момент.
Ерън, мисля че постигам известен успех с този идиот, така че...
защо не ни оставиш, а аз ще му покажа кораба сам.
- Какво си замислил, Райджъл?
- Нищо!
- И собственото ми тяло не би трябвало
да ме подозира, така че, разкарай се.
Сега...
- Добре,
направих всичко възможно тук. Смених всички изгорели кабели.
Можеш ли да направиш цялостен преглед и да видиш,
дали проклетият защитен екран ще проработи на 100%?
- Ще се опитам, Джон.
- Добре.
- Крайтън...
- Какво правиш?
- О, хайде, човече! Аз...
Те са тук.
Точно тук са.
Имам ги от няколко часа и просто трябваше да...
- Ти си...
болен мозък.
- Не, аз съм мъж.
Мъж!
Мъжете си мечтаят за нещо такова.
- Само едно нещо ще ти кажа, Крайтън,
ако разбера, че си си мечтал още нещо по тялото ми,
ще ти счупя краката.
Даже и да са моите.
- Всъщност, вие какво правите тук?
- Току що закърпих защитния екран в командната зала.
Исках да му хвърлиш едно око.
Освен ако не ти трябва още малко...
време насаме?
- О, млъкни, Чиана.
Един господ знае, ти какво си правила с това тяло.
- Вие двамата, може да се карате и по-късно.
Райджъл всеки момент ще преведе Халозианеца през квадранта отдолу.
Дойдох да ти кажа, да се разкараш от тук.
Така че, разкарай се.
- Добре.
- Не претърси ли вече достатъчно сектори?
Като се замислиш, ако имахме оръжие, вече да сме стреляли.
- Да,
вярвам, че нямате оръжия.
- Значи готово, всичко е наред, можем да бъдем приятели. Хайде.
Да, да вървим. Не стой там като ранена птица. Сега ще го отпразнуваме,
като крале.
- Не,
Аз... аз, аз не се чувствам добре.
- Не, не, не, не, не.
Заредени сме добре, за първи път от много време.
Имаме Фелипски джолан,
Хинерийски марджули...
- Аз...
болен.
Аз...
- Супер. Давай, давай. Изкарай го всичкото.
- Извинявам се.
- Всичко е наред.
Тук, на Моя, непрекъснато правим такива неща.
Аз преди малко се изпиках на ремонтната платформа.
И, ъмм...
сега, след като сме приятели и знаеш, че нямаме оръжия,
мислиш ли, че можеш веднага да ме прехвърлиш обратно в тялото ми?
- Като се върна на кораба си,
ще видя, какво мога да направя.
- В такъв случай, побързай.
Не мисля, че още дълго ще мога търпя това длъгнесто парче месо.
- Не се притеснявай.
Няма да е задълго.
- Какво става, Д'Арго?
- Моя е уплашена.
Нещо чуждо за нея, атакува вътрешните и вериги.
- Имаш ли представа какво?
- Не. Още нищо не мога да видя.
- Трябва да е бил Так.
Сигурно е донесъл нещо тук.
- Няма начин. Чиана го претърси и не намери нищо.
- Трябва да го е пропуснала.
- Д'Арго, трябва да ни ориентираш по-добре, къде да търсим.
Райджъл разведе Так навсякъде.
- Не знам къде.
Тук нищо не ми показва.
- Добре, по-добре да намерим Спарки, той сигурно знае нещо.
- Вие... говорите за връщане обратно.
Какво значи?
- Нямам представа.
- Лъжеш.
- Но няма значение.
Аз ще унищожа Моя.
Оръжията готови ли са?
- Да, господарю.
- Добре.
- Знаеш, че това е неправилно.
- Нищо не мога да направя.
Кодексът ни, ми забранява.
- Майната му, на кодекса ви!
Спри го!
- Очарована съм...
от вашия кодекс.
Онези на Моя,
не са от твоята раса,
но въпреки това, ти се тревожиш.
- Разбира се.
- Ние не се тревожим за нищо,
освен за себе си.
- Ако това е вярно, Йоз,
ако те интересува само собственото ти издигане, аз мога да ти помогна.
- Так се провали, когато стреля по Моя и не успя да я унищожи, нали?
- Да.
- Ако един господар се провали, можеш ли
да го замениш? Кодексът ви позволява ли го?
- Да.
- В такъв случай, трябва да го замениш.
- Аз?
- Защо не?
Няма ли да се издигнеш по-бързо, ако го направиш?
- Да,
ако
докажа, че се е провалил.
- Аз ще съм доказателството ти.
Ще кажа на всеки, на когото поискаш, че той
се е провалил и ти е трябвало да поемеш поста му.
Само,
само пусни Моя да си върви.
- Не!
Так не се е провалил.
Ако не унищожи Моя и този път,
пак ще говорим.
- Тогава ще бъде прекалено късно.
- Знаеш ли, какво трябва да направим, Райджъл?
Да се разкараме от тук.
- Това ли е отговорът ти на всичко, Чиана, просто да избягаш?
- Това е, което и ти правиш, Райджъл.
- Обикновено да.
И бих го направил на секундата,
ако не исках тялото си обратно.
- Защо ще искаш такова нещо?
Това тяло е много по-добро.
- Мислиш ли?
- Сигурна съм.
- На Моя нямаш голяма конкуренция, но
това е най-доброто, което може да се каже.
- Но това тяло е толкова...
бяло.
И ще изтрае още само четиредесет жалки цикъла.
Моето ще изтрае четиристо...
Какво правиш, Чиана?
- Искам някой,
да тръгне с мен.
Навън е самотно.
- Обикновено трябва да потъркаш веждите ми,
за да ме накараш да се чувствам така.
- Ще те потъркам, където поискаш в транспортната капсула.
- Ти не искаш ли собственото си тяло обратно?
- Предпочитам да съм жива в това тяло, отколкото мъртва в моето.
Да се махаме оттук.
- О, не! Не.
Не мога да тръгна с теб, момиче.
- Какво правиш, Райджъл? Защо искаш да останеш?
- Защото се нуждая от тялото си!
Не от това тяло!
Само Хинериец от кралско потекло, може да изрази претенции за трона ми.
И надеждата, да екзекутирам братовчеда, който ме предаде,
е единствената причина да живея.
- Младежо,
търсех те.
Слушай,
Д'Арго казва, че каквото и да е това, което атакува Моя, то е в нервния център.
Това значи, че Так трябва да е направил нещо, докато си го развеждал.
- Нищо не е направил.
Разведох го из кораба, след това му прилоша и си тръгна.
- Прилошало му е?
Какво имаш предвид?
- Повърна!
Противно същество.
- Покажи ни.
- Какво?
- Покажи ми издрайфаното.
- Искаш да видиш повръщано, Крайтън? Никой не иска да гледа повръщано.
- Ето там, повърна ето там.
Мамка му.
Пълзящо повръщано.
- Как по...
Как, по дяволите, е направил това?
- Не знам.
Но съм сигурен, че енергийната клетка на защитния екран,
е тук.
- Внимавай, Крайтън.
- Трябва да е изхвърлил някаква киселина,
която е изгорила тези кабели.
- Мамка му, киселината още се движи.
- Какво става?
- Може би, ще можем да пренасочим захранването към тази клетка.
Чиана, върни се в залата.
Превключи кабелите, които свързахме по-рано, към онази клетка там.
- Накъде точно води тя?
- Не знам, попитай Пилот.
- Знаеш ли какво правиш, Крайтън?
- Не, нямам представа. Импровизирам в движение.
Мърдай!
- Крайтън, даже и да успеем да пренасочим
защитния екран към онази клетка,
как, по дяволите, ще спрем повръщаното?
- Ще трябва да се опитаме, да го задържим.
Алкалните разтвори неутрализират киселината, нали?
Имаме ли нещо такова на Моя?
- Заан.
Обзалагам се, че в аптечката и има.
- Добре, намери го. Но побързай, нямаме много време.
- Проклетият Халозиански кораб, отново се цели в нас.
- Трябва да превключим защитния екран.
- Къде?
- Надявах се, че ти можеш да ми кажеш, Пилот.
- Трябваше да се кача две нива,
с асансьора за боклук, за да стигна до тук.
Две нива!
Измислихте ли, какво да направите?
- Мисля, че да.
Райджъл ще събере това нещо там, докато аз
пренасоча захранването на защитния екран.
- Ще проработи ли?
- Нямам представа. Ще трябва да изключа защитния екран, докато превключвам.
- Но Халозианците ще могат да ни атакуват.
- Само за няколко секунди.
Нямаме избор, Райджъл.
Ако не го направим, ще ни атакуват веднага щом защитния екран изгори.
Готов ли си да започнеш да събираш онази гадост?
- Когато кажеш.
- Добре. Надявам се да проработи.
Д'Арго, изключи защитния екран.
- Изключване, сега.
- Давай!
- Защитен екран, изключен.
- Унищожи ги.
- Спри!
Те са невъоръжени!
- Добре. Д'Арго, готов съм.
Включи защитния екран.
- Зареждане, сега.
- Направих го!
Мисля, че пренасочих защитния екран.
- О, не.
Аз съм Ерън.
Кой е Крайтън?
- Аз.
- По дяволите!
- Вижте,
като изключим това, че съм затворен в
това отвратително, смърдящо, грозно нещо...
- Тялото ми е кралско, не смърдящо.
- Райджъл...
Като изключим това, че съм тук,
нещата започват да се подобряват.
- Това пък как го измисли, Крайтън?
- Разменихме се!
Така че, щом можахме да се разменим така, значи можем
да се прехвърлим обратно и в собствените си тела, нали?
- Крайтън!
Ерън!
Някой?
Аз съм, Чиана.
Тоест Пилот.
Пилот е в тялото на Д'Арго,
но не се движи.
Не можем да го събудим.
- Слез тук, Джон!
Мисля, че Пилот умира.
- Защитният екран още работи.
Но аз не съм се провалил.
Ще смачкам Моя!
- Недей!
Недей, те са мирни...
Моля те.
Те не са те наранили.
- Йоз,
не можеш да се намесваш в плановете на
господаря си, освен ако се провали, нали?
Е, той се провали.
Спри го!
Спри го.
- Да!
Так беше глупак.
Аз ще се издигна.
- Не мога да се свържа с Халозианците.
Нищо не мога да направя!
- Не се паникьосвай!
Мисли за въжето.
- Майната му на въжето! - Опитай се да...
- Не мога да го направя, Д'Арго.
- Направи го, жалка уличнице!
- Добре,
успокойте се всички, просто се успокойте.
Д'Арго, спомняш ли си нещо, преди да ни удари последния взрив?
- Усетих силата на взрива, преди да се прехвърля от Пилот.
Мисля,
че лъчът се опитваше да унищожи Моя, не да ни накара да си разменим телата.
- Тогава, защо не ни унищожи?
- Не знам.
Защитният екран отрази повечето енергия, но една част премина.
- Хей, хей, хей, Чиана,
защитният екран на пълна мощност ли беше, когато ни удари лъчът?
- Не,
сензорите показват, че мощността на екрана е на 62%.
- Добре, добре.
Може би взаимодействието на оръжието им
с нашия екран ни кара да си разменяме телата.
Част от лъча преминава,
и това е частта, която ни въздейства.
- Тогава как да се върнем обратно, Крайтън?
Пилот едвам диша.
- Добре,
нека да пробваме следното.
Зареждаме екрана до 62%,
подреждаме се по същия начин, както когато ни удари първият лъч,
след което се размотаваме пред Халозианците,
и се надяваме, че отново ще стрелят по нас.
- Сигурен ли си за това, Джон?
- Не.
- Още един взрив може да ни убие.
- Да.
- Халозианският кораб се приближава.
- Оръжията му насочени ли са?
- Не,
но се движи бързо.
Мисля, че иска да ни таранира.
Моя... Моя се опитва да започне хиперпространствен скок.
- Не и позволявай, Чиана. Ако го напра- ви, никога няма да си върнем телата.
Дръж Моя спокойна, и започни обходни маневри.
- Помогни ми, Ерън.
Как?
Не знам как да направя каквото и да е.
- Ще ти помогна. Върви, Джон. Върни се в командната зала.
- Ще събудя Пилот, и ще го сложа в същата позиция, както при първата атака.
- Добре.
- Няма нужда да правиш това!
Няма нужда да умираш.
- Няма да умра.
Веднага щом се прицеля, ще избягам с вашата
транспортна капсула.
- Що за воински кодекс, да убивате беззащитни същества!
- Сега е време за...
- Чиана, Халозианският кораб още ли се насочва към нас?
- Да,
опитвам обходни маневри, но Моя все още иска да скочи.
- Внимавай, Чиана, ще се ударим!
- Не мога да го предотвратя!
- Дръжте се.
- За една бройка.
- Ти го направи, Чиана.
- Нищо не съм направила.
Моя ни обърна.
- Чакайте,
Прихващам съобщение от Заан.
- Можеш ли да го изкараш на екрана?
- Ще се опитам.
- Най-накрая установих контрол над кораба. Всички на Моя наред ли са?
- Зависи от дефиницията ти за наред. Лично аз бих казал не.
- Райджъл, млъкни.
- Какъв е проблема?
- Дълго е за обяснение.
Виж, Заан,
трябва да ни направиш една услуга.
Трябва отново да стреляш по нас. Можеш ли да го направиш?
- Каква е тази лудост?
- Не е лудост.
- Райджъл, защо имаш снимка на Крайтън на гърдите си?
Дай да говоря с него.
- Но аз съм...
Крайтън.
- Тя иска мен?
- Да.
Заан иска да го чуе от теб.
Не иска да слуша Райджъл.
- Казах ти!
Всички казвате, че съм параноик, но е вярно. Никой, никога, не ме слуша.
- Млъкни, пухчо!
- Супер!
Сега ме поучава собственото ми тяло.
- В името на Богинята, каква е тази лудост, която е обвзела всички ви?
- После ще ти обясним. Просто стреляй по нас, Заан.
На пълна мощност и не се безпокой, екранът ще е включен.
- Сигурен ли си, Крайтън?
- Стреляй с проклетото оръдие, кучко синя. Писна ми от всичко това.
- Да,
сигурен съм Заан, просто стреляй по нас.
На пълна мощност.
- Вярвай ми,
всичко ще е наред.
- Щом казваш, Джон.
- Отвратително.
"Щом казваш, Джон".
"Вярвай ми, всичко ще е наред".
И тя го вярва! По дяволите, ако го бях казал аз, всички щяхте да повърнете.
- Чиана, защитният екран на 62% ли е?
- Нагласям го.
- Вие тримата в същите позиции ли сте, както когато удари първият лъч?
- Работим по въпроса.
- Събуди се, Пилот.
Моля те!
Трябва да си там, където бях аз.
Не мога да те преместя сам.
- Калибрирам оръжията им, Джон. Стрелба след десет секунди.
- Точно тук, Райджъл.
Добре,
и двамата ли сте в същите позиции?
- Да, Джон.
- Сигурна ли си?
Може би си бил тук,
може би си била там...
- Райджъл!
- По дяволите.
- Д'Арго, как се справяш?
- Кажи на Заан, да изчака малко.
- Пилот!
- Какво...
какво стана?
- Не мога да се свържа със Заан.
Не отговаря.
- Трябва да се изправиш, Пилот.
Сега!
Стани!
Стани, хезматийски сине!
Задръж, Заан!
Още не стреляй!
- Стрелям.
- По дяволите.
Просто ще пропълзя до кралската си спалня и...
Шегувам се, Ерън.
Върнах се.
- Копеле такова!
- Хей, добре ли сте, момчета?
- Да, Крайтън.
Всички се върнахме.
- Аз съм.
Аз съм!
- Да!
Направихме го.
- О, да.
И аз се върнах.
Благодаря, че попитахте.
Пак съм си аз.
Пак съм пренебрегнат.
- Колко е пораснал Талин?
- Още не е голям колкото Моя,
но е силен.
Когато е решил да атакува, лесно е разрушил Халозианския кораб.
- Можем ли да вярваме, че Крейс не е нападнал пръв?
Може би няма да използва Талин като оръжие.
- Може би.
Може би ще изненада всички ни.
- Радвам се, че се върна, Заан.
Но сега трябва да се оттегля.
Трябва да споделя с Моя всичките си преживявания,
за времето, когато бях отделен от нея.
Тя иска да знае всичко.
- Ъъ... Заан?
Ръката ти ще се оправи ли?
- Възстанових вътрешния поток на хранителни вещества, Райджъл.
Но има опасност, част от функциите и да не се възвърнат, така че
трябва да я лекувам бавно.
- Какво? Защо ме гледаш така?
- Нищо, просто...
- Тенките ми са болезнени, а никога досега
не са били такива, така че се чудех...
какво си правила с тях.
- Нищо.
Хей, говорил ли си с Крайтън?
- Не,
но...
аз, ъъ...
исках да ти кажа, че на мен...
наистина,
наистина ми беше много приятно да съм в твоето тяло.
- Не! О, ъъ...
Не, чакай... имах предвид, че... аз...
- Знам какво имаш предвид.
- Аз... наистина харесвам тялото ти.
- Харесваш тялото ми?
- Добре,
те очевидно се приспособяват добре.
- Е, казват, че трябва да повървиш в нечии обувки, за да го разбереш.
- И аз знам със сигурност, какво правеше,
докато беше в моите обувки, Крайтън.
- Остави ме на мира.
- Всичко е наред.
Всичко е наред, нали знаеш...
Ти беше в обувките ми,
аз бях в панталона ти...
- Извинявай?
Превод и Субтитри: Bulgaria TEXT '2000